Jelen és múlt
– tán mindkettő beágyazódik a jövőbe,
és a jövő bennefoglaltatik a múltban.
Ha minden idő örökké jelenben lakozik,
minden idő helyrehozhatatlan.
Vagy kijelentjük: a vég megelőzi a kezdetet,
és a vég és a kezdet mindig ott időzött
a kezdetek előtt és a vég után.
És minden mindig most van.
T.S. Eliot szavait Beethoven kései kvartettjei ihlették.
Ma azon morfondírozunk, vajon mire gondolhatott Eliot?
Beethoven opus 131-e vizsgálatunk tárgya. Úgy tartják, ez a kedvence.
Hét tételből építkezik – abban a korban, amikor négy számított elfogadottnak.
A tételek nem válnak el egymástól, nincs szusszanásnyi idő közöttük.
Nincs pihenés, nincs hangolás.
Beethoven előírta, hogy attacca játsszák, vagyis pauza nélkül.
Talán valamilyen kohézióra próbált rávilágítani a gondolati egységek között...
Elnézést!
Vajon az élet momentumai véletlenek sorozata lenne?
Esetleg vakon és magányosan sodródunk elmúlásunk felé?
Esetleg úgy érezte, nincs idő szünetre, hogy lélegzetet vegyen.
Ily hosszú ideig megszakítás nélkül játszani, számunkra azt jelenti,
hogy a hangszereink idővel óhatatlanul elhangolódnak,
mindegyik a maga sajátos módján.
Kuszaságot teremt.
Mit kéne tennünk – megállni?
Vagy energiánkat arra fordítani, hogy töretlenül
összhangban maradjunk egymással egészen a mű végéig,
még akkor is, ha elhangolódással jár?
Nem tudom.
Derítsük ki.
Ez gyors volt.
Rendben, várj egy percet.
Hong Kong másodikán és negyedikén.
Shanghai 13-án.
Először hadd egyeztessek újra mindenkivel.
Köszöntőt szeretnék mondani.
Hiányoztatok a szezont megelőző szünetben.
Mint azt tudjátok, az elmúlt év keserves volt.
Ha Miriam ma itt lehetne velünk ünnepelni...
Peter, ő mindig a körünkben van.
Három hét múlva lesz egy éve.
Ám a zene, a kvartett, és hogy együtt lehetek veletek,
átsegített ezen a nehéz időszakon.
Szeretnék köszönetet mondani nektek és koccintani veletek a mi...
lehet, hogy ez a 25. szezonunk együtt?
- A Fúgára. - A Fúgára.
A Fúgára.
Alexandra újságolta, hogy az osztályod valóban acélos.
Tényleg? Mikor beszéltél vele?
Ma délután.
Alexandra nagyon jó. Nagy léptekkel halad.
- Örülhetsz neki. - Az én lányom.
Többé tényleg aligha játszik már velünk.
Reméljük, játszik, most hogy visszajött Curtistől.
De első hegedűsnek lenni...
szüksége van különleges, gondos kezekre.
Valójában, Daniel, megtennéd, hogy meghallgatnád?
Mondd el neki, mit gondolsz, bátorításképpen.
Meghallgatom. Ha szeretnétek.
Persze, nagyszerű lenne.
- Kezdhetjük? - Rendben, igen.
Felkészültetek?
Tudjátok, talán ez az a szezon, amikor a Beethoven ciklust... kívülről játsszuk.
- Mindig szerettem ezt a gondolatot. - Még mindig átejtésnek vélem.
Azt hiszem, végtelen jelölések nélkül játszani a ciklust izgalmas,
és érdemes megkockáztatni.
Kockázat?
Kockázat.
Most a kaszinóbizniszben vagyunk, Robert?
Ezek a jelölések a gondolat rétegeit reprezentálják.
Inkább Daniellel értek egyet.
Úgy vélem, a konzervatívok az erkölcsi kötelék felé hajlanak.
A vibrátó nem illeszkedik.
Biztos még nem tértem meg a nyaralásból.
- Az elejétől még egyszer, kérem. - Oké.
- Kezdjük Juliette-től. - Rendben.
- Sajnálom, elkalandoztam. - Ez a cselló.
Bocs, srácok. Nem vagyok önmagam.
Talán egy-két nap, és a kezem ismét a régi lesz.
- Jól van. - Persze.
Átütemezzük?
- Átütemezve. - Akkor jövő kedden.
Jól vagy, Peter?
Persze. Ez csak... fura.
Tegye így a kezeit.
Jól van. Most zárja be a jobb öklét, azután nyissa ki.
Bal öklét. Nyissa ki.
Most szaporán csinálja.
Kinyitja, becsukja. Kinyitja, becsukja.
Jól van.
Rendben. Most álljon fel.
Sétáljon a szoba végéig,
az ajtóhoz, majd vissza felém; csak természetesen.
Jól van.
Megvagyunk. Úgy gondolom, vérvizsgálat
és egy MRI lenne szükséges.
Miért nem azon a héten jött el, amikor mindezt érezte?
MRI? Van valami, amiről tudnom kellene?
Először végezzük el a vizsgálatokat.
Megmondhatná, mire gondol, még akkor is, ha nem biztos benne.
Legyen. Már régóta ismerjük egymást.
Nos?
Nos, a vizsgálatok alapján,
és a panaszok ismeretében, melyeket elmondott,
véleményem szerint, a Parkinson-kór
korai tünetei valószínűsíthetőek.
Hát, tudja...
Ennek tükrében, amit itt csináltunk, erre következtet?
- Igen. Attól tartok, igen. - Parkinson-kór?
De még el kell végezni a vérvizsgálatot és az MRI-t,
csak akkor zárhatunk ki bármilyen nemkívánatos lehetőséget.
Ejha!
Fincsi illat...
Ébresztő.
Meghozom a kedved.
Mit szólnál ahhoz, ha pocsék francia akcentussal beszélnék?
Oui, oui?
- Kérlek, én nem... - Kis kedveskedés?
Robert. Robert, kérlek. Én igazán... Nem vagyok...
Tényleg nem vagyok abban a hangulatban.
Jól van. Ez egy adagio, igaz?
Lassabban, kérlek.
A vonó a húr felé tart és elhagyja.
Érezned kell az ellenállást, ezután jön az elengedés.
Ezt próbálom csinálni.
- Törekvés nélkül. - Hogy érted, hogy törekvés nélkül?
Ez a fúga egy hatalmas... Érzelmileg túlfűtött,
de ezt nem hallom.
Az árnyalatnak mindig sötétnek kell lennie. Ismét.
Vibrátó. Első hangjegytől.
Ez egy fohász, Alexandra.
Megengednéd, hogy eljátsszak egy taktust?
Kétlem, hogy készen állsz erre a darabra.
Az osztályban mindenkinek nagyon tetszett az előadásom.
Ez fantasztikus.
Peternek is.
Miért akar lassú fúgával nyitni? Beethoven, hopsza.
Nem tudom.
Ha ragaszkodsz hozzá, hogy idő előtt nekiveselkedj a 131-nek,
előbb legalább olvasd el az életrajzát. Rendben?
Próbálj a fejével gondolkozni.
Tudtad, hogy az apja az éjszaka kellős közepén kiverte az ágyból,
hogy a részeg cimboráinak játsszon?
Képzeld el az érzelmi billogot, amit ez rajtad hagy. Szabad?
Én...
Pilar!
Helló, Robert!
- Rég láttalak. - Rég.
Mire készülsz?
Új műsoromhoz gyakorolok, nem emlékszel? Csütörtökön kezdünk.
Ezúttal el kell jönnöd. Felírlak a vendéglistára.
Rendben.
Nagyon tetszett a Bartók vonósnégyes, amit ajánlottál.
Az ötödik? Sodró erejű.
Várj, várj egy percet.
- Tetszett? - Igen.
Tudok egy koreográfiát egyik részletéhez.
A következő lépés a... Sosztakovics ciklus.
- Készen állsz rá? - Jöhet.
Rajta van az egész.
Hallgatod, amíg futsz.
Mit játszol ezen?
Második hegedű szólamát. Mindig ez van rám osztva.
Mindig?
Hogyne. Nos, nélkülem magányos, frusztrált trió lenne.
Komolyan; a második és az első hegedű nem rangsor szerinti,
csupán különböző szerepek.
Hogyan különböznek?
Nos, néha én viszem a prímet, a dallamot, néha a basszus.
Csatlakozom az első hegedűhöz,
amely általában szólisztikus feladatot lát el;
a brácsával és a csellóval
mi csak úgy áradunk... Épp a felszín alatt.
Képletesen fogalmazva, én tartom össze a zene szövetét. Ez az én dolgom.
Fontosnak hangzik, de akkor is...
Nincs belső késztetésed, hogy időnként szólót játssz?
De. Hogyne.
Szóval? Miért nem teszel érte valamit?
Hm?
Nos, akartam tenni érte, de aztán tavaly...
Csupán az időpont nem volt megfelelő, így...
Ismerem ezt az érzést.
Anyám azt mondja: "Sosincs megfelelő idő,
épp ezért mindig a megfelelő idő van", Robert.
- Anyád. - Isten áldja meg őt. - Igen.
Menjünk, gyerünk.
Beszéltem Dr. Nadirral. A nehézség, ami akadályoz...
azt mondja, lehet, hogy Parkinson-kór korai stádiuma.
Parkinson-kór?
Igen, leépülnek az agysejtek.
Dopamin. Szabályozza a mozgást.
Fájdalmas?
Egyáltalán nem, és még jobb eset, hogy csak gyógyszert kell szedni.
A dopamin átveszi a szerepet.
Nem gyógyítja meg, de lassíthatja a folyamatot.
Bíztató.
Azonban sokkal tovább játszani már nem adatik meg nekem.
Mi van, ha a gyógyszerek beválnak?
Reálisan kell látnom.
Szükséges foglalkozni vele és nevén nevezni.
Az orvos szerint még egy szezonom lehet, esetleg kettő.
De már döntöttem.
A kvartett számára az a legjobb, ha előre tervez,
gondol a következő lépésre.
Szerintem Nina Lee helyemre léphetne.
Csodálatos csellista, mindannyian kedveljük.
Ő az egyetlen. Mindenki egyetért ezzel? Daniel?
Nina... még Gideonnal játszik, ugye?
Nem, nekem ez nem tetszik. Nem most rögtön kellene ezt megvitatnunk.
- Nem alkalmas az idő. - Egyetértek.
Még valami. Ha a gyógyszer beválik,
és képes vagyok elég jól játszani,
akkor szeretném, ha a szezon első koncertje lenne a búcsúm.
Csak...
Tudod, ha dűlőre jutunk, hogy felveszünk egy új csellistát,
ha így döntünk...
Azt hiszem, olyan érzés lesz, mint kezdetekkor.
Új hangzásunk formálódik.
Ha ez megtörténik,
nem akarok többé kizárólag második hegedűsként játszani.
Oké. Szóval megkérdezhetem, mit forgatsz a fejedben?
Hogy te és én posztot cserélünk.
Nem szükséges szétválni először,
de végül minden egyes darabnál, azt hiszem, el tudnánk dönteni,
ki játssza az első hegedű szólamát és ki másodikét.
Ó, istenem, nem tudom elhinni, hogy ez történik.
Micsoda szörnyű ötlet, Robert.
Ez szörnyű ötlet.
- Nem szörnyű ötlet. - Igen, ez az.
És tudod mit? Az időzítés... Egyszerűen nem is lehetne rosszabb.
Peter azt mondja, tudásod alapján megérettél egy új hegedűre.
Azt mondta?
Kezdjünk keresni egyet.
Anyád és én megmustráljuk.
Ó, ember, Peter annyira hihetetlen.
Tudod, hogy elhalasztotta a holnapi magánóráját?
Tudod, mi van vele?
Mindent összevetve, meglepően jól fogadja.
Anyád miatt aggódom.
Ó, Istenem! Olyan, mintha anya lenne Parkinson-kóros.
Ne légy olyan szigorú vele.
Ideges. Miért nem hagyod, hogy egy kis levegőhöz jusson?
Nem érdekes.
Mr. Tökéletesség hogy birkózik meg a helyzettel?
Peternek új csellistát segít keresni.
Ó! Nincs neki szíve.
Ó, bőven van neki. Csak a hegedűjére tartogatja.
Nos, azt hiszem, nem járok hozzá órákra.
Miért nem?
Mert tíz perc után hazaküldött,
hogy olvassam el Beethoven életrajzát,
így csatlakozni tudnék nyomorúságához,
mielőtt az opus 131-be merészelném vágni a fejszémet.
Bár lehet, hogy igaza van.
Peter mesélt neked valaha Schubert utolsó zenei óhajáról?
Igen, hogy... csak Beethoven opus 131-ét akarta hallani,
amit aztán előadtak neki öt nappal halála előtt.
Pontosan. Ezt teszem én.
Mielőtt játsszuk a darabot, elképzelem a kvartettünket,
amint körbevesszük Schubertet a halálos ágyánál,
hogy eljátsszuk neki az utolsó zenét, amit hallani fog a földön.
Gyaloghidunk.
Azt hiszem, azóta nem jártam itt, hogy először betettem a lábam az országba.
Juilliardi idők.
Juilliard.
Emlékszel, miért ezt a helyet választottuk találkozásainkhoz?
- Nem. - Darwin.
Darwin.
Oltárian bele voltál pistulva Darwinba. Éltél-haltál a természetes szelekcióért.
Az biza.
E tekintetben nem sokat változtak a dolgok.
- Valóban? - Aha.
Az öregember törődött, az öregember rúdja kifelé áll.
Valami újság a gyógyszerekkel kapcsolatban?
Még nem volt sok hatása, de még... még korai.
Reméljük, a hangversenyig megmutatkozik hatása.
Daniel, ha elég jól lesz ahhoz, hogy játsszon a koncerten,
akkor képesnek kell lennie arra, hogy befejezze az évad hátralevő részét.
Miért nem tartod tiszteletben a kívánságát, Jules?
Mert nem hiszem, hogy ez az ő kívánsága.
Jelenleg feldúlt.
Képzeld el, milyen lesújtó volt számára mindez.
Először Miriam és most ez.
Időt kell adnunk neki, hogy megeméssze.
Mit kezdünk Robert felvetésével?
Mi van Roberttel?
Posztcserés Robert?
Beszélned kellene vele erről.
Kétlem, hogy segítene, ha beszélnék vele.
A váltás teljesen megváltoztatja a hangunkat, Jules, megérted ezt.
Ez akkor is igaz, ha Petert egy másik csellistával helyettesítjük.
Ha Ninával, akkor nem.
Tavaly igen jól pótolta Petert. Nagyon alkalmas.
Kérlek, beszélnél vele?
Egyébként, ha Peter kiszáll, lehet, hogy nem folytatom.
Rendben.
Beszélek Peterrel, te beszélsz Roberttel.
Tudod, nem gondoltam volna, hogy ebben a korban így fogok érezni,
de kiderült, hogy prímán megvagyok a bőrömben.
Szeretem, hogy nem kell bizonyítania senkinek semmit.
Egyszerűen remek felmenni a színpadra, leülni és zenélni.
Tudod, Münchenben, a koncertünk után,
a közönség tapsolt, és Nina odasúgta nekem: "Jó móka volt!"
Á!
El tudod képzelni Ninától? "Jó móka volt!"
Tényleg jól megtanítottad, és én nagyon-nagyon hálás vagyok érte.
Gideon, igen komoly szívességet kell kérnem tőled.
Nos, neked bármit.
Megfordult a fejemben, hogy abbahagyom a szereplést,
és a helyemre is választottam már; Nina legyen a Fúgában.
- Nina? Az én triómból? - Ninád.
Nina az egyetlen, aki meg tudja csinálni.
Tudja a repertoárunkat,
a kvartett szereti őt, személyét, kreativitását.
Szükségünk van rá.
Persze, ha egyetért vele.
Peter, nagy hiba lenne.
Ne vonulj vissza!
Nyakam rá, hogy újabb töltést kapsz,
ami életed legszebb szakasza lehet.
Úgy értem, bizonyára nem kérheted, hogy lemondjak Nináról.
Ki kell mondanom: a trió szerves részévé vált, soha nem pótolhatom.
Gideon, nem lehet a kettőt összevetni.
Zongoratrió számára könnyebb a helyettesítés.
Vannak csellisták, akik el tudják foglalni a helyét, segíthetek találni egyet.
Véleményem szerint, Nina nélkül a Fúga nem élheti túl.
Ez komoly.
Értem, amit mondasz, de nem tehetem.
Nem mondhatok le róla.
Kezdésként néhány,
Parkinson-kórt érintő általános változást
osztok meg önökkel.
Egyre inkább összecsuklunk.
Testtartásunk meggörnyed, lépteink kisebbednek,
hangunk elerőtlenedik, még a kézírásunk is bizonytalanná válik.
Minden összeszűkül és bezárul.
Tehát ki kell tolnunk a határokat.
Erőteljes mozgás szükséges, így tudjuk kontrolálni a Parkinson-kórt,
ahelyett, hogy áldozatává váljunk.
Ezért tudatos mozdulatokat kell végeznünk.
Tehát, kezdjük a karok kinyújtásával;
emeljük fel őket és engedjük le őket,
emeljük fel őket és nyújtsuk ki őket.
Előre haladunk és oldalt.
Fel és le. Remek.
Előre és oldalra nyújt.
Fel és le.
Szép.
Apám adott nekem egy tanácsot.
Jónak hangzik.
Javamra vált. Neked is hasznod származna tanácsából.
Igen? Mint például?
Megtudná tanítani neked, hogy legyél egy kicsit kevésbé...
földhözragadt.
Vicces.
Oké... őszintén szólva, nem hiszem, hogy többé szükséged van a segítségemre.
És ne aggódj, felhívom Petert, majd kiötlök valamit.
Ne már, Daniel, én... vicceltem. Nem úgy gondoltam.
Persze, hogy úgy gondoltad. Csak a hatalmadat tetted próbára, ez rendben van.
Hatalmamat? Megvilágítanád, kérlek?
Valójában kétségbeesetten szükséged van a figyelemre.
Azt javaslom, hogy összpontosíts a zenére.
Összpontosítsak a zenére?
Ez minden?
Ja; valószínűleg rájössz, mennyire kemény munka kell ahhoz,
hogy valakiből tisztességes hegedűművész váljék. Hagyj magára egy jó hegedűst,
és többé már nem vagy biztos benne, hogy vajon megéri-e bajlódást.
Vajon elég tehetséges vagy-e, vajon tudod-e kezelni a nyomást.
Csak te és a hegedű egy kis stúdióban,
legapróbb lépéseket téve minden nap... az életedben.
Ezért alakítottál kvartettet.
Azt gondoltad, enyhülést hoz minden problémádra.
Valójában még több munka szakad a nyakadba,
s össze vagy láncolva három másik emberrel.
Teljesen a játékuktól és az ízlésüktől függsz.
Folyamatosan árgus szemekkel figyelik tehetségedet. Meghallanak minden hibát.
És ez nagyon sérti a kicsiny egódat.
Nem igaz?
Különleges vagy, Alex.
Igen, persze.
Ne herdáld el.
Jövő héten találkozunk.
Rendületlenül nyüstöltem, hogy alakítson egy kvartettet,
de arra áhítozott – ahogy a tehetségek mindig is teszik –, hogy szólistává váljon.
Ők kevésbé tudatosak erre, sőt nem is sejtik.
Aztán a félév utolsó napján
Daniel odajön hozzám, és közli,
"Professzor, úgy döntöttem, hogy kvartettet alakítok,
és azt szeretném, hogy ön legyen a csellista."
Belém sajdult: "Ez a fickó megőrült? 30 évvel vagyok idősebb nála."
Ekkor világossá tettem, hogy a Hudson szétválása óta,
ahol Juliette anyjával játszottam, nem vagyok hajlandó többé szerepelni.
Ám Daniel ragaszkodott hozzá, és a feleségem is biztatott, "Csináld!"
Így beadtam a derekam, de feltételül szabtam, hogy Jules csatlakozik hozzánk brácsán.
Egyébként is ez lett volna az első választásom.
De ami igazán furcsa,
a sorsszerűség, ahogy rátaláltunk Robertre.
Mondd csak el te.
Éppen távoztam a Juilliardról,
amikor Daniel kidugta a fejét a szobából, és megállít:
"Robert...!"
"Szeretnél játszani... Játszanál egy tételt velünk,
csak tudod, az éjszaka lezárásaképpen?"
Én... én nem is igazán gyanítottam semmit.
Andi elsőéves volt abban az időben,
épp sanszot kapott, hogy átiratkozzék,
és modern szerzeményeket tanuljon Lampl-nél.
És tudod, a második hegedűsként egy kvartettben játszani,
nem voltam biztos benne, hogy kész vagyok ekkora kihívásra.
Különben is az első, ami lejátszódott bennem, hogy...
Felfogtam.
Tudod, megértettem a...
kvartett töltetét, és hogy milyen különleges
egy csoport részévé válni.
És egy formáció tagjának lenni, eggyéválást is jelent.
Eddig a pontig nem hiszem, hogy megértettem ennek a jelentőségét.
Azt gondoltam, én vagyok az egyetlen.
De ez különlegesebb lehetőség volt, odatartozni.
És... és ott volt ez a hihetetlenül gyönyörű nő,
aki szemben velem brácsán játszik,
mintha... mintha az élete múlna rajta.
Mindene lélegzetelállítónak tetszett.
"Sorsszerűség." Nem tudom.
- Robert. - Hm?
Nagyon szeretném, ha ejtenéd a szólamcsere ötletét.
Miért?
Mert veszélybe sodorja a kvartettet.
Miért van az, hogy mindig én...?
Daniel sosem fog beleegyezni, hogy kísérjen téged.
Nos, nem tekintem a szerepemet kíséretnek.
Nem, persze hogy nem. Persze hogy nem.
De miért most, miért most hozakodsz elő ezzel?
Soha nem akartam második hegedűs lenni.
És sosem erőltettem a váltást, mert... jók voltunk.
Nos, szerettem. A harmóniáért.
Tudom, és értékelem ezt.
Tudod, amikor Peter felvetette, hogy esetleg elhagy minket...
De mi van, ha marad?
Még mindig szeretném, hogy változtassunk.
Emlékszel, amikor először elindultunk,
minden próba egy... phű!, felfedezés volt?
Alig vártuk, hogy összegyűljünk.
Jelentéktelen apróságokon hajba kaptunk.
Egymás torkának estünk egy nyomatékosabb hegedűvonás miatt.
"Egyszer szárnyalsz." "Máskor aláhullsz."
"Szárnyalsz." "Aláhullsz."
- "Egyszer szárnyalsz." - Tudom, szörnyű volt.
- Mindez hiányzik. - Így van.
Hiányzik a felspannoltság.
Hiányzik. El nem mondhatom, mennyire.
Daniel...
Daniel nem gondolja, hogy képességeid
a legalkalmasabbak lennének a vezető szólamhoz.
Hogy mondod?
Csupán nem hiszi, hogy alkalmas lennél erre a posztra.
- Miért nem állsz ki mellettem? - Azt teszem.
Miért őt támogatod, miért nem mellettem voksolsz?
Nem erről van szó.
Nézd, mindig egyetértettünk abban, hogy pártatlanok leszünk
zenei ügyekben, ezzel tisztában vagy.
Na szép!
Teljesen pártatlanok.
Azt hiszed, nem lennék olyan jó első hegedűs, mint Daniel?
- Ugyan! Azt hiszem, te... - Pártatlanul. Pártatlanul.
Szerintem, csodálatos hegedűs vagy. Szerintem... remek vagy.
Első, második... Nekem mindegy.
- Nekem viszont nem. - De ez nem rólad vagy rólam szól.
- Igen, rólam szól. Igen, rólam. - Nem. Nem, ez a kvartettről szól.
És azt gondolom, te vagy...
a legjobb második hegedűs a világon.
- Senki sem ráteremettebb a posztodra. - Aszta! - Senki sem!
- Megállítaná a taxit? - Kérlek, ne. Robert.
- Mindenki értékeli a hozzájárulásod. - Ó, Atyám!
- Robert... - Itt jó lesz.
Daniellel mikor beszéltétek át a helyzetet?
Szeretne egy találkozót, hogy megvitassuk, hogyan tudnánk együtt maradni, Robert...
Találkoztam Gideonnal...
És nemet mondott.
Felajánlottad, hogy segítesz neki találni egy másik csellistát, igaz?
Nagyon szeret Ninával dolgozni.
Igen, persze hogy szeret.
Nina előtt hat különböző csellistája volt, akikkel nagyon szeretett dolgozni.
Több mint 40 éven át.
Rendben, ne aggódj, holnap beszélek Ninával.
Még ne, várj. Meglátjuk mi történik.
Talán újra meg kellene fontolnod a visszavonulásodat, Peter.
Mindannyian bizakodóak vagyunk, hogy hamarosan képes leszel jól játszani.
Nagyon szeretnénk, ha továbbra is zenélnél velünk, ameddig csak bírsz.
S mi van azzal, hogy nincs kompromisszum, minőség mindenek felett!
Keress egy új csellistát, majd a Fúgával nyiss új utakat.
És most, ha nem haragszol, szeretnék pihenni.
Gyakorolni, gyakorolni. Készen állni arra, amit a legjobban csinálunk.
Közeledik az előadásunk.
Nina, Parkinson-kórja van.
Igen.
Valószínűleg nem akarja, hogy Gideon megtudja.
Nem jó.
Ez nem jó.
Szia.
- Szia. - Szia.
Kedvenc reggelidet készítettem.
Éhes vagy? Biztos az vagy.
Hé, sajnálom a tegnapit. Tévedtem. Annyira sajnálom.
- Legyen, nem bánom. - Csak... Tényleg bűzlök.
Ó, semmi gond.
Bemegyek a fürdőbe, szeretnék lezuhanyozni. Csak egy pillanat.
Oké. Mindjárt jövök.
- Hol van a hegedűd? - Tessék?
Kis gyanta kéne. Nem találom.
Nincs a kanapénál?
Nem, nincs ott. A hálószobában sincs.
Ördög és pokol!
Lókec!, a bárban hagytam.
Tényleg? Milyen bárban? Felhívom.
Elhozom, csak egy perc; hadd menjek érte. Ragyába!
- Szia. - Szia.
Köszönöm.
- Fáradtnak látszol. - Igen.
Valamennyit tudtál aludni?
Csupán néhány órát.
Én szemhunyásnyit sem tudtam, tudod.
Csak feküdtem az ágyban és hajnalig rólunk töprengtem.
Ezt nem tehetjük.
Mi nem, öö...
Ami kettőnk között múlt éjjel történt, ritkaság, Robert, ugye tudod?
És ne tagadd meg ezeket az érzéseket.
Csak meg kell élned őket, érezned kell.
Tudom. Nem tehetem.
Szia, Jules.
Ő Pilar.
Mi, öö...
Emlékszel, meséltem róla? Együtt futottunk a parkban.
A Fúga rajongója.
Épp indulni akartam.
Kérlek, ülj a helyemre.
Helyes lány.
Igen... helyes.
Mégis nem gondolod, hogy ezt a helycserés témát,
kicsit túl messzire vitted?
- Úgy értem, istenem... - Rogyjon le! Ó, remek.
Sajnálom.
Annyira sajnálom.
Ez... ez egyszeri alkalom volt.
Én... én csak pontot tettem a végére. Vége.
Igen? Tegnap átvertél?
Dühös voltál rám tegnap,
mert beszéltem Daniellel a jövőnk...
Tényleg rosszul esett, amit tegnap mondtál.
- ...a kvartett jövője érdekében! - Azt mondtad, hogy nem voltam elég jó!
Genyába, ez a döntésed, hogy egy másik nő által kommunikálod le ezt velem?
Nem vagyok elég jó?
Teszek az első posztra...
Ez az életem!
- ...az egész az egódról szól. Lószart! - Meg a hegedű – ebből állok!
Nem érdekel!
Szeretlek.
Jobban szeretlek, mint bármit a világon.
Ezt tudnod kell.
Ostoba hibát vétettem. Istenem, okádok.
Kérlek, bocsáss meg.
Későig oda leszek. Éjfélig hord el a cuccaidat.
- Ne... - Jules...
Vidd a cókmókodat a házból.
Daniel vagyok. Hagyj üzenetet.
Daniel, híreim vannak. Nagyon jók.
Gideon felhívott. Meggondolta magát.
Beszéltem Ninával. Mellettünk áll.
Később hívlak. Viszlát.
Jó hírek. Nina csatlakozik hozzánk.
Peter...
Mi a baj? Idegesít valami?
Nem tudom elképzelni...
Peter, nem tudom elképzelni, hogy nélküled játsszak a kvartettben.
Tudod, utazni, fellépni nélküled, miközben nem ülsz mellettem.
Én nem... Nem vagyok biztos benne, hogy meg tudom csinálni.
Nem hiszem, hogy akarom.
Kérlek, ne beszélj így.
Amikor anyád meghalt, nagy hibát követtem el,
megengedtem a kvartett széthullását.
Harcolnom kellett volna, hogy találjunk egy új brácsást,
együtt maradjunk minden keserűség ellenére.
Ehelyett gyenge, ijedt és tétlen voltam.
Ne kövesd el ugyanezt a hibát.
Légy bátor. Kaptam egy második esélyt.
Nem mindenki kap.
Köszönöm, hogy meghívtál erre az útra.
Imádok itt kinn lenni.
Hadd mondjam el, hogy mi teszi a Fúgát ilyen nagyszerű kvartetté.
Nosza.
Először is ott vagy nekik te.
Könyörtelen pontosságoddal hipnotizálod a közönséget.
A többiek követnek, ahogy a kobra követi a kígyóbűvölőt.
Nos...
Aztán... ott van neked az apám.
Színt, textúrát és dinamikát kever a hangzáshoz.
Mindig hangsúlyozza a játékodat, magasba emel,
de sosem szárnyal túl.
Sok kvartett létezik tökéletes első hegedűssel.
A második hegedűs,
a második hegedűs kvalitása teszi a vonósnégyest kiemelkedővé.
És az apád remek.
Azután ott az anyám.
Mély tónusával járul a hangzáshoz, amelyet egyikőtök sem tud létrehozni.
Könnyekre fakaszt anélkül, hogy pontosan tudná, miért.
Sérült lélek hangja lenne?
Túlélési képességeket kellett fejlesztenie,
amik felkészítették, hogy egy időben tökéletesen szolgáljon három kiválóságot.
Azt, akit szeret,
akinek a partnere,
és akire vágyik.
Mindez régen volt, Alex.
Mielőtt még a szüleid egymásra találtak volna.
Ó, igen. Persze, persze.
Mindegy.
A tökéletes négyzet
a hatalmas szívű csellóssal zárul.
Amikor a kapuk becsukódtak, üdvözöljük az érzelmeket.
Mindannyian helyet foglalunk, készen arra, hogy a hév magával sodorjon.
Ilyen az ideális kvartett.
Bravó.
Hékás, mihez kezdesz most, hogy Peter visszavonul,
meg azzal, ami anyámmal és apámmal történik?
Mi történik anyáddal és apáddal?
Robert?
- Szia. - Helló.
Megkaparintottam a Gaglianót számodra.
Fantasztikus.
Próbáld ki. Van egy kis időnk, mielőtt az árverés elkezdődik.
- Oké. Köszönjük. - Igen.
- Szia, Jules. - Nagyon sajnálom, hogy késtem. Szia. Juliette.
- Szia. Brenda Franklin. - Hogy vagy?
- Örülök, hogy találkoztunk. - Köszönöm.
- Visszamegyek egy kicsit. - Rendben.
Köszönöm.
Tökéletes időzítés.
- Akarsz egy próbát? - Nem, csináld csak.
Az alsó regiszternek szép a mélysége, a hegedűvel...
- Meleg tónus, érzékeny. - ...nagyon szépen elvegyül. Igen.
- A cikornyák. - Látom, miért szeretné Alexandra.
Gyönyörű. Hadd nézzem meg, légy szíves.
A test tökéletes állapotú.
- Biztos, hogy nem akarod? - Nem, köszönöm.
- Igen, árajánlatot kellene tennünk rá. - Határozottan.
Beszélhetnénk most?
Robert, azért vagyunk itt, hogy vegyünk egy hegedűt.
Megbeszélhetnénk?
Már megbeszéltük.
Nos, még nem veséztük ki.
Azt hiszem, ez a baj.
Tudod... intenzív életet éltünk majdnem 25 éven keresztül.
Úgy gondolom, több szót érdemelne, nem?
És... Úgy értem, együtt élni és játszani...
mindketten tudtuk, mennyire lélekpróbáló.
Parázs idők, melyekben persze voltak hullámhegyek és hullámvölgyek.
De egészében véve, szerintem... sikeresnek mondható a házasságunk.
Nem tudom elhinni, hogy egy igazán sajnálatos éjszaka mindezt lerombolja.
Őrülten szerettelek attól a pillanattól fogva, hogy találkoztunk,
de legbelül mindig attól féltem, hogy úgy érzed, magamhoz láncollak.
És hogy nem jöttél volna hozzám, ha nem esel teherbe.
Mert sok minden arra utalt, hogy nem igazán kötődsz hozzám.
Nem teljesen.
Aztán megtanultam együtt élni ezzel, várva a napot,
hogy majd végül csak közelebb akarsz kerülni hozzám.
Lemondtam zeneszerzői álmaimról, és hogy más zenei formákkal próbálkozzam.
Örömmel tettem, fenntartás nélkül – kettőnkért.
Azért, hogy együtt legyünk.
Játszunk...
Gyermekünk szülessen.
Tényleg szeretsz engem?
Vagy csupán kényelmes volt számodra kapcsolatunk?
Jó apa. Jó férj. Jó második hegedűs.
- Hát nem csodás? - Igen, ez... tökéletes.
Igen, árajánlatot teszünk.
- Ó, nagyszerű. Sok szerencsét. - Köszönöm.
- Elkezdjük. - Oké.
Ember, ez jó cucc.
Nem rossz. Nem rossz.
Ehhez itt mit szólsz?
Valójában nem vágja le a lóról.
Világ minden tájáról importálja.
- Ez Szibériából való, ugye? - Így van, igen.
Nézze, összecsomagolom a legjobb mintákat, amim van,
és amit nem használ, küldje vissza nekem.
Köszönöm, Jack.
"Ez Szibériából való." Mi ez? Mi ez az egész?
Nem használhatsz bármilyen lószőrt a vonóba.
A szőr szerkezetében a legkisebb különbségek is
megváltoztatják a hangszínt.
Mi?
Megszállott vagy.
Meglehet.
Fázol?
Miért nem törekedtél szólókarrierre?
Soha nem érintkeznék másokkal.
Szólistaként zenekarral próbálsz három, talán négy alkalommal,
és előadod a darabot egyszer vagy kétszer.
És ennyi. Következő város, következő karmester, következő zenekar.
Az elmúlt szezonban ünnepeltük a háromezredik koncertünket.
Amolyan ősi érzést kelt bennem, bár...
Ez az egyetlen módja, hogy tartalmas interpretációra leljünk.
A legnagyobb komponisták, amikor ki akarták fejezni
a legőszintébb gondolataikat, érzéseiket...
leástak mélyen a lelkükbe,
mindig ehhez a formához, mindig a vonósnégyeshez nyúltak.
Már ha elég bátrak voltak, Alex...
Mit csinálsz?
Mintákért kell mennem.
Egy igazán szép Gagliano visszavágott lappal.
Tizennégyezres árajánlat érkezett telefonon.
Emeld fel a kezed.
- Tizennégyezernél tart egy cirka 1820-ból való darab. - Hol szabjunk határt?
Tizenöt.
- Tizenötezer a padsorok között. - Emeld fel a kezed.
Tizenötezer dollár ebben a pillanatban. Tizenhat ezer.
Köszönöm, a jobb oldalon. A hölgy abban az igazán szép kalapban.
Tizenhatezer tőlem jobbra.
16 000 dollár. 16-nál tartunk.
Emeld fel a kezed.
Jules, nem gondoltam, hogy bent felidegesítelek.
- Gagliano... - Húsz!
- Húszezer dollár. - Ha túllépem a keretet, csak mondd meg.
Huszonegyezer dollár hátul. Hátul egy hölgy.
- 21 000 dollárnál, 21 000 dollárnál tart a licit. - Huszonöt!
- 25 000. - 25 000 ismét a padsorok között.
Huszonötezer. Huszonhat? Maradunk a 25-ön?
25 000 dollárnál tartunk, 25 az ajánlat, mindvégig.
25 000 dollár, utolsó figyelmeztetés. Eladva 25 000 dollárért.
Gratulálok, uram, épp most vett el egy valódi zenésztől egy igazi brácsát.
Jules!
Jules, várj!
Kérem, várna egy percet?
- Várj. - Köszönöm.
Mi az? Mit akarsz... Robert?
Mit akarsz, mit mondjak neked?
Hogy mindig szerettelek,
de képtelen vagyok kimutatni úgy, ahogy szeretnéd?
Íme az igazság: nem tudom.
Nem tudom, vajon szeretlek-e vagy sem.
Nem tudom, mit érzek. Nem tudom.
Békén kell hagynod.
Ki az?
- Daniel. - Szia.
Bújj be.
Hogy képzelted ezt, Robert?
Veszélyezteted a házasságodat, a kvartettet, mire fel? Etyepetyéért?
Mi van veled?
Mi van velem?
Ó, a hátam mögött sunyiskodsz Juliette körül.
Ellenem próbálod hangolni a feleségem.
Ne légy nevetséges. Figyelj, senki sem próbálja ellened hangolni.
Csak éppen túl messzire mentél.
Valakinek rá kellett mutatnia, hogy elment a józan eszed, ez minden.
Éppen hogy most jött meg az eszem,
nagyon hosszú idő után először.
Tényleg?
Olyan helyen maradj, ahol nem respektálnak?
Annak vége.
Nagyszerű hegedűs vagy.
Szeretek veled játszani, komolyan mondom.
Ember, nem vezethetsz egy kvartettet.
- Nem vagy eléggé fegyelmezett... - Gondolod, jobb vagy...
- ...nem vagy motivált. - ...mint én.
Egyszerűen hiányzik belőled, és ez rendben van. Teljesen rendben van.
Meggyőződésed, hogy jobb vagy nálam.
Ezt mikor állítottam?
Tévedsz.
Tudod, a megszállott gyakorlás nem teszi a játékodat tökéletessé.
Ténylegesen kiszívja az életet belőle.
Merev és... monoton,
önszerető és biztonságos.
Jézus, Robert, abbahagynád ezt a gyerekességet?
Kérlek. Igen, tudom, ez egy kihívásokkal teli időszak...
Hatással vagy ránk, magaddal rántasz minket.
Igen. Megértem.
Ahogy játszol, hasonlóképp teljesít a kvartett is,
egy tőről fakad, újra és újra és újra és újra!
Negyvenes éveimet taposom. Húszas éveink elejétől játszunk.
Ide juttattad a vonósnégyest.
De ha továbbra is együtt maradunk, most már fedélzeten tudhatjuk Ninát...
Ide kormányoztad a vonósnégyest!
Hagytuk, hogy idejuttasd az együttest!
Felőlem csinálhatod!
Jó szolgálatnak nem mondható.
Még csak nem is vagy hajlandó játszani Beethovent bejegyzéseid nélkül.
- Ember, engedd szabadjára a szenvedélyedet. - Engedjem szabadjára a szenvedélyemet?
Engedd szabadjára a szenvedélyedet! Mitől félsz?
Neked itt vagyunk hárman, hogy fedezzük a segged.
Engedd szabadjára a szenvedélyedet.
Nolám!
"Az emberek valószínűnek tartják, hogy az öregek meghalnak;
nem igazán gyászolják az öregeket."
"Az öregek mások."
"A emberek csodálkozó szemmel néznek rájuk, vajon mikor...
az emberek döbbenten figyelik őket,
de az öregek tudják, mikor hal meg egy öreg ember."
Gyere fel.
Anya.
Francba.
Mi az?
- Az anyám. - Mi?
- Ez... nem vicces, Alex. - Nem viccelek.
- Nem vicces. - Idejön.
- Az anyád? - Igen.
Ó, Istenem! Fel kell öltöznöd.
- Halló? - Szia, én vagyok.
Felkapom a cuccaimat, találkozunk a földszinten.
Szeretnék felmenni és megnézni a lakásodat.
Meghalok egy kávéért. Szemernyi sincs itthon.
Azután rögtön indulunk, Alex.
Oké, gyere fel.
Ne, a lépcsőn jön fel.
Daniel, ki kell másznod az ablakon.
Daniel, nagyon sajnálom, de ez az egyetlen lehetőség.
Annyira sajnálom.
A francba, a francba. Menj, menj, menj...
Alexandra.
- Szia, sajnálom. Az ajtó... - Semmi gond.
Hogy vagy?
- Jól. - Jól nézel ki.
- Szép. Szép. - Igen?
- Lakásavatóra hoztam... - Köszönöm.
- Madeleines. - Egy pillanat és kibontom.
Szóval, szeretsz itt élni?
- Ó, tökéletes. - Igen?
Igen, nagyon boldog vagyok itt.
Klassz. Húsz évvel ezelőtti sohóra emlékeztet.
Vasárnap apa itt volt vacsorára.
Gondolom, elmondta, mi történt köztünk.
Nagyon boldogtalannak tűnt.
Nem tudom, miért kínozod.
Azt mondta, hogy kínozom?
Nem. Nem, apa sosem mondana egy rossz szót rád.
Bár, amit apád tett, teljességgel elfogadhatatlan számomra,
és rossz, Alexandra.
Ha úgy bánsz vele, mint egy lábtörlővel,
elkezdi túráztatni az agyát, vajon mi lehet a házon kívül.
Lábtörlő? Alexandra, fogalmad sincs a kapcsolatunkról.
- Látok, amit látok. - Megmondom, én mit látok.
Daniel autóját... az utcán.
Mit keresett a lakásodban?
Tanít engem.
Remélem hegedűre, mert az ágyad nagyon rendetlen.
Nem fogok hazudni neked.
Helyes.
Daniel és én szerelmesek vagyunk.
Te nem vagy szerelmes. Ez nevetséges.
Féltékeny vagy.
Miért vagy olyan ellenséges?
Mit tettem, hogy így beszélsz velem?
Alighanem túlságosan is elkényeztettünk, erről van szó?
Gondolod, én annyira élveztem?
Azt hiszed, leányálom volt felnőni két kóbor kvartettjátékos szülő mellett,
akik az év hét hónapját távol töltötték,
és mindig hátsó ülésre tettek a hegedű és a brácsa mellé?
Minden fenékig tejfel, mi? Nektek úgy tűnik?
Számunkra mindig is első voltál.
Baromság! Tiszta baromság, ezek csak szavak. Nagy nulla.
Ha ez igaz lenne, visszafogjátok a turnézást.
- Nem tehettük... - Több figyelmet kellett volna
szentelnetek rám.
Nem pedig megszállottan keresni egy tökéletes nyavalyás fogást egy Haydn-kvartetthez.
Amit tudtam, megtettem. Próbáltam jó anya lenni.
Tökéletes akartam lenni, de ilyen a muzsikus élete.
Próbálunk és gyakorlunk, azután előadunk.
Sajnos, ezek a kilátások számodra is, majd meglátod.
Nem, nem fogom.
Mert sosem fogok így felnevelni egy gyereket.
Sajnálom.
Ha helyedben lennék; ha a helyedben lettem volna abban a helyzetben...
abortuszra mentem volna.
Hogy lehetsz ilyen kegyetlen?
Kockára tettem mindent, hogy világra jöhess.
Érted?
Van fogalmad róla, milyen érzés, mi?
- Igen. - Nincs. - De.
Tudom... Tudom, milyen érzés felnőni ketra anya nélkül!
Ó, Istenem!
A fenébe, már tizenhat évesek, Steve, hagyj fel a pátyolgatásukkal.
Emberek, ha nem is értetek egyet, csináljátok szépen, és kérem...
próbáljátok meg elengedni a hibákat.
Amikor annyi idős voltam, mint ti, találkoztam a nagy Pablo Casals-szal.
Olyannyira megszeppent voltam, hogy alig bírtam beszélni.
Bizonyára megérezhette zavarom, mert...
csevegés helyett megkért, hogy játsszam.
Bachtól az E-dúr szvit prelüdjét kérte.
Összpontosítottam, vettem egy mély lélegzetet,
nekifogtam, mire a hangjegyek áramolni kezdtek,
a zene felszárnyalt; és ilyen pocsékul még sosem játszottam.
Olyan gyalázatosan csellóztam, hogy a tétel felénél abba kellett hagynom.
"Bravó!", dicsért, "Szép munka."
Aztán felszólított, hogy játsszam el az allemande-ot. "Második esély", gondoltam.
Sosem játszottam rosszabbul.
"Gyönyörű, csodálatos", lelkendezett.
Ám azon az éjen szörnyen éreztem magam a teljesítményem miatt,
azonban igazából nem a produkcióm zavart, hanem Casals.
Őszintétlensége.
Évekkel később találkoztam vele Párizsban.
Akkor már profi zenész voltam; együtt muzsikáltunk.
Összeismerkedtünk, és egy este egy pohár bor mellett...
bevallottam neki, hogy annyi évvel ezelőtt mit gondoltam a rizsájáról.
Dühös lett. Modora megváltozott, megragadta a csellóját,
"hallgasd", utasított. És eljátszotta ezt a frázist.
"Nem ezt játszottad? Húrfogás."
"Azt játszottad. Újszerűnek tetszett számomra. Jó volt."
"És itt a passzázson lendület híján húztad felfelé a vonót, így?"
Casals kihangsúlyozta a jó momentumokat, azokat, amiket élvezett.
Bátorított. És a többit a gyengeelméjűekre hagyta,
vagy akárminek is hívják spanyolul azokat, akik számos hibát vétenek.
"Hálás lehetek, és neked is annak kell lenned", intett,
"még ha csak egy frázisért, egy transzcendens pillanatért is."
Hm?
- Hű! - Bizony hű! Pablo Casals. Bajnok.
Még egyszer, érzéssel kérem. Érzéssel!
Helló, Robertet és Juliette-et hívtad.
Jelenleg egyikünk sem elérhető.
Kérjük, a sípszó után hagyj üzenetet. Köszi.
Jules, Robert... Használ a gyógyszer.
Mostanra jól vagyok. Tudok játszani.
Próba nálam, kedden. Felhívom Danielt. Viszlát.
Ez jó. Helyen vagyunk. Energikus. Hm.
Nem tudok rájönni, melyik húron húzzam, hogy úgy szóljon, ahogy szeretném.
Nagyon tetszik, amit most csináltál. Ehhez kellene ragaszkodnod.
Szerintem, meg kéne tennie bármit, amit akar.
- Folytassuk. - Igen.
Rendben, folytassuk. Folytassuk. Menjünk tovább.
Nem bánod, Robert?
Mi folyik itt?
Avassatok be.
Csütörtökön koncertünk lesz.
Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha a személyes ügyek várnának.
Ó, Istenem, azt hiszem, az lenne a legjobb, ha csak simán befognád a pofád, tudod?
Fogd vissza magad, Robert.
Légy szíves.
Te fogd vissza magad, Daniel.
Nem tudtál volna valaki más lányával összefeküdni?
Mi?
Mi? Mit csináltál?
Alex és én egymásba gabalyodtunk.
Ez van, Robert.
Lefeküdtél vele?
Szerelmesek vagyunk.
Nem gondoltam, hogy megtörténik, de megtörtént. Ez van, Robert.
Ülj le!
Állj! Ne csináld ezt, kérlek. Ne az én házamban, ha lehet.
Elég. Kifelé! Mindenki hagyja abba.
- Jobban érzed magad? - Kérlek, fejezd be.
- Ő nem a tulajdonod. - Én vagyok a te tulajdonod.
Én vagyok a te tulajdonod. Mindannyian az ótvaros tulajdonod vagyunk!
Nos, azt hiszem, az életed kész káosz!
Sok év után először szeretek valakit; és tudod mit?
- Ezúttal nem fogom feladni. - Daniel hagyd abba. Hagyd abba.
Elegem van az egész brancsból. Kifelé.
Sajnálom.
Nincs bennetek tisztelet a zene iránt.
- Mondanod kellett volna. - Egyikötőkben sincs.
- Sajnálom. Robert; várj, kérlek. - Semmi.
Felmegyek az emeletre, és mire visszajövök,
azt akarom, hogy addigra hordjátok el magatokat.
Ne kövess engem! El kellett volna mondanod!
Felejtsétek el a koncertet. Nincs koncert. Nem lesz semmi.
Ezt nem hiszem el.
Amikor megkértél 25 évvel ezelőtt... Segítsek alakítani egy kvartettet,
megértettem, mit jelent sokkal idősebbnek lenni.
Tudtam, hogy egy nap félre kell állnom,
azonban egyszerűen soha nem képzeltem, hogy ez olyan nehéz lesz.
Ugyanakkor nézni, ahogy szemem láttára szétesik a kvartett.
Nem hasonlítható semmihez. Ez egy rémálom.
Számomra is rémálom.
Most azonnal véget kell vetned ennek a kapcsolatnak.
Bármit is gondolsz, hogy mi ez,
bármit gondolsz... véget vetsz neki.
Nem.
Nem, nem tudom megtenni.
Akkor a közös munka nem tanított meg neked semmit.
Szégyelld magad.
Ha sajátos módon nézed ezeket a képeket,
mintha megmutatkoznának neked.
Ahogy belépsz, találkozol ezekkel az emberekkel.
Már századok óta itt vannak, figyelnek és hallgatnak.
Miriam úgy érezte, hogy gondolatokat cserélhetünk velük.
Különösen ezt a portrét szerette.
És ma mit mond neked Rembrandt?
"Én vagyok a főnök. Én vagyok a festők királya."
"Nagy vagyok, és ezt tudom magamról."
"Öregszem, de még mindig erőm teljében vagyok."
Nézd meg az árnyékból kivillanó tekintetét; erős egyéniség.
Kissé nevetségesen néz ki aranyszínű ruhájában,
és úgy egészében, mindezzel tisztában van,
mégis, a teste és az elméje nem árulta el őt. Még nem.
Inspiráló.
Az én testem és lelkem az már egy másik történet.
A gyógyszerek, amelyeket szedek, nem túl sokáig fognak használni.
Idővel nyugtalanná válok tőlük, elkezdek képzelődni,
és ezután másoktól fogok függeni:
etetnek, öltöztetnek, fürdetnek.
Mostanában azon morfondírozom, miképpen kerülhetném el.
- Teher vagyok. - Peter, soha nem leszel teher.
Gondodat szeretném viselni.
Ott van neked a kvartett.
Ott van neked Robert és Alexandra,
akikről gondoskodj, akiket irányíts és akikkel törődj.
Tehát kérlek, tartsd egyben a vonósnégyest.
Boldoggá tenne.
Rendben?
1963-ban New York Cityben születtem.
Anyám, Frangoise Reynaud, a Hudson Vonósnégyesben játszott Peterrel.
Peter volt a legközelebbi barátja.
Anyám meghalt és a kvartett felbomlott.
Akkor hunyt el, amikor a lányommal vajúdtam.
Gil Bretonnnál tanultam 16 éves koromig,
akkor Peter elintézte, hogy a Juilliardon ösztöndíjjal folytassam,
azután ideköltöztem; ő és Miriam felajánlották, hogy lakjam náluk.
Szerencsére ők lettek a családom.
Őszintén megvallva, mindaz a jó, ami az életemben történt,
annak köszönhető, hogy hihetetlenül szerettek.
Megalakítottuk a Fúgát, aztán találkoztam Roberttel.
Majd lett egy lányunk, egy kislány.
Alexandra.
Azt hiszem, ő az igazán tehetséges a családban...
Meg fogod hallani, biztos vagyok benne; elég hamar magad is tisztában leszel ezzel.
Azokat az éveket többnyire utazással töltöttem,
azonban ez nagyon igénybe vett.
- Jól vagy? - Ühüm.
Oké.
Nyisd ki.
Tied.
Apa azt mondta, 25 dezsőért kelt el. Nem fogadhatom el.
Ó, emiatt ne aggódj.
Egy barátomé, aki egy szívességgel adós nekem.
Addig használhatod, ameddig akarod.
És ezt kimondottan neked készítettem.
Próbáld meg.
Daniel, beszélhetnék veled egy percre?
Öö... igen. Hogyne.
Nosza.
Te csodálatos ember vagy.
Zseniális.
Csodállak téged, és azt hiszem,
minden lánynak álma vagy, aki bánni tud olyan férfival, mint te.
Nem hiszem, hogy most én lennék egy ilyen lány.
A szüleid hatása, igaz?
- Nem. - A szüleid. Az apád. - Nem.
Ez az én döntésem.
Nem hagyom, hogy közénk álljanak.
A Fúga áll közénk.
Hm?
A Fúga.
A Fúga?
A kvartett miatt akarod, hogy köztünk vége legyen mindennek – ez őrültség.
Alex, te megérted; ez abszurd.
Nem kell, hogy az egyik a másik rovására menjen.
Igen, márpedig ez lesz.
Tudod, ezt sosem bocsátom meg magamnak, és te sem fogod.
- Nem teheted... - Alex, Alex, nyugi. Rendben? Nyugi.
Jól van, minden rendben lesz.
- Vigyázni fogok erre. - Nem, te nem figyelsz rám.
Komoly beszédem lesz a szüleiddel.
Ha nem fogadják el a kapcsolatunkat,
tovább nem érdekel a játék ezekkel az emberekkel. Értesz engem?
Alakítunk egy új kvartettet.
Egy újat. Te és én, Alex. Te és én.
- Ott van nekünk Nina. - Daniel, ez van.
Próbálok beszélni veled, próbálom elmondani,
hogy részemről vége. Nincs tovább.
Menj el.
Csak... menj el.
Daniel?
Daniel...
Hölgyeim és uraim, abba kell hagyjam.
Barátaim túl gyorsan játszanak, nem bírok lépést tartani velük.
Beethoven tehet róla. Ő ragaszkodott ahhoz...
hogy az opus 131-et attacca, megszakítás nélkül adják elő.
Szükségem van szünetre. Nina Lee.
Csodálatos csellista...
a Fúga barátja...
a ma esti program hátralevő részében felvált engem,
és remélhetőleg ennél sokkal huzamosabb időre.
Nina, légy szíves.
Öröm volt számomra, hogy éveken át...
Roberttel, Daniellel, Juliette-tel együtt játszhattam önöknek.
Köszönöm nektek. Köszönöm önöknek.
És Miriam-nek... a feleségemnek, aki itt van valahol...
köszönöm neked, hiányzol, rád gondolok.
Találkozunk.
Hetedik tétel.
Ezek a tételek organikusan kapcsolódnak.
Nem csaphatsz a hetedik tétel vad lovai közé anélkül,
hogy a hatodik tétel alatt fel ne kantározd őket.
Engedelmükkel, hölgyeim és uraim, néhány taktussal visszamegyünk.
Köszönöm.
Négy taktust vissza?
Fordította: CubiLu
Dedicada a la profesora Ruth Stein (1947 - 2010)
En memoria de Donald Krim (1945 - 2011) Andre J. Badalamenti (1971 - 2012)